Božena Němcová - Babička
(úvod a začátek 1. kapitoly)
zdroj:  http://web2.mlp.cz/koweb/00/03/34/76/44/babicka.pdf

Dávno, dávno již tomu, co jsem posledně se dívala do té milé 
mírné tváře, co jsem zulíbala to bledé líce, plné vrásků, nahlížela do 
modrého oka, v němž se jevilo tolik dobroty a lásky, dávno tomu, co 
mne posledně žehnaly staré její ruce! - Není více dobré stařenky! 
Dávno již odpočívá v chladné zemi! Mně ale neumřela! - Obraz její odtisknut v duši mé s veškerou svojí barvitostí, a dokud zdráva zůstane, dotud bude žít v ní! - Kdybych štětcem mistrně vládnout znala, oslavila bych tě, milá babičko, jinak; ale nástin tento, perem kreslený - nevím, nevím, jak se komu zalíbí!  Ty jsi ale vždy říkala: „Není na světě člověk ten, aby se zachoval  lidem všem.“ Dost na tom, když se najde jen několik čtenářů, kteří o tobě s takovou oblibou čísti budou, s jakou já o tobě píšu.

Babička měla syna a dvě dcery. Nejstarší žila mnoho let ve Vídni 
u přátel, od nichž se vdala. Druhá dcera šla pak na její místo. Syn 
řemeslník též byl již samostatným a přiženil se do městského 
domku. Babička bydlela v pohorské vesničce na slezských hranicích, 
žila spokojeně v malé chaloupce se starou Bětkou, která byla její 
vrstevnice a již u rodičů sloužila. 
Nežila osamotnělá ve své chaloupce; všickni obyvatelé vesničtí 
byli bratřími jí a sestrami, ona jim byla matkou, rádkyní, bez ní se 
neskončil ani křest, ani svatba, ani pohřeb. 
Tu najednou přišel babičce list z Vídně od nejstarší dcery, v němž 
jí vědomost dávala, že manžel její službu přijal u jedné kněžny, která 
má velké panství v Čechách, a sice jen několik mil vzdálenosti od 
pohorské vesničky, kde babička bydlí. Tam že se nyní s rodinou 
odstěhuje, manžel pak vždy jen přes léto že tam bude, když i paní 
kněžna se tam zdržuje. Ke konci listu stála vroucí prosba, aby 
babička k nim se odebrala navždy a živobytí svoje u dcery a vnoučat 
strávila, kteří se již na ni těší. Babička se rozplakala; nevěděla, co má 
dělat! Srdce ji táhlo k dceři a k vnoučátkům, jichž neznala ještě, 
dávný zvyk poutal ji k malé chaloupce a k dobrým přátelům! Ale 
krev není voda, touha přemohla dávný zvyk, babička se rozmyslila, 
že pojede. Chaloupku se vším, co v ní, odevzdala staré Bětce s 
doložením: „Nevím, jak se mi tam líbit bude a jestli přece zde 
neumru mezi vámi.“ Když jednoho dne vozík u chaloupky se 
zastavil, naložil naň kočí Václav babiččinu malovanou truhlu, 
kolovrat, bez něhož být nemohla, košík, v němž byla čtyry 
chocholatá kuřátka, pytlík s dvěma čtverobarevnými koťaty a pak 
babičku, která pro pláč ani neviděla před sebe. Požehnáním. přátel 
provázena odejela k novému domovu. 
Jakého to očekávání, jakého radování na Starém bělidle! Tak totiž 
nazýval lid osamělé stavení v rozkošném údolíčku, jež paní 
Proškové, babiččině to dceři, za byt vykázáno bylo. Děti vybíhaly
každou chvilku na cestu dívat se, nejede-li už Václav, a každému, 
kdo šel kolem, vypravovaly. „Dnes přijede naše babička!“ Samy pak 
mezi sebou si ustavičně povídaly. „Jakápak asi ta babička bude?“ 
Ony znaly více babiček, podoby jejich se jim v hlavě pletly, 
nevěděly však, ke které tu svou babičku připodobnit. Tu konečně 
přijíždí k stavení vozík! „Babička už jede!“ rozlehlo se po domě; pan 
Prošek, paní, Bětka nesouc na rukou kojence, děti i dva velicí psové, 
Sultán a Tyrl, všecko vyběhlo přede dvéře vítat babičku. 
Z vozu slézá žena v bílé plachetce, v selském obleku. Děti zůstaly 
stát, všecky tři vedle sebe, ani z babičky oka nespustily!. Tatínek jí 
tiskl ruku, maminka ji plačíc objímala, ona pak je plačíc též líbala na 
obě líce. Bětka přistrčila jí malého kojence, boubelatou Adelku, a 
babička se na ni smála, jmenovala ji malé robátko a udělala jí křížek. 
Pak ale ohlídla se po ostatních dětech, volajíc na ně tónem 
nejupřímnějším: „Moje zlaté děti, moje holátka, co jsem se na vás 
těšila!“ Ale děti sklopily oči a zůstaly stát, jako by je přimrazil, a 
teprv na matčin rozkaz podaly svoje růžová líčka babičce k políbení. 
Nemohly se ani vzpamatovat! Jakpak, to byla babička zcela jinaká 
než všechny ty, co kdy viděly, takovou babičku ony ještě jaktěživi 
neviděly! Div na ní oči nenechaly! Kamkoli se postavila, obcházely ji 
kolem dokola a prohlížely od hlavy do paty. 
Obdivujou tmavý kožíšek s dlouhými varhánkami vzadu, řásnou 
zelenou mezulánku, lemovanou širokou pentlí; líbí se jim červený 
květovaný šátek, jejž babička na placku vázaný má pod bílou 
plachetkou; posedují na zem, aby dobře prohlídnout mohly červený 
cvikel na bílých punčochách a černé pantoflíčky. Vilímek poškubuje 
barevné klůcky na rohožové mošince, kterou babička drží na ruce, a 
Jan, starší z dvou chlapců, zpolehounka zdvihá babičce bílý, červeně 
pasovaný fěrtoch, neboť nahmatal pod ním cosi tvrdého. Byl tam 
veliký kapsář. Jan by byl také rád věděl, co v něm je, ale nejstarší z 
dětí, Barunka, odstrčila ho šeptajíc mu: „Počkej, já to povím, že chceš 
sahat babičce do kapsáře!“ To šeptnutí bylo ale trochu hlasité - bylo 
je slyšet za devátou stěnou. Babička si toho všimla, nechala řeči s 
dcerou, sáhla do kapsáře řkouc: „No podívejte se, co tu všecko

mám!“ A na klín vykládala růženec, kudlu, několik chlebových 
kůrek, kousek tkanice, dva marcipánové koníčky a dvě panenky. 
Poslední věci byly pro děti; když jim to babička podala, doložila: 
„Ještě něco vám babička přivezla!“ a hned vyndávala z mošinky 
jablka a kraslice, z pytlíku osvobodila koťata, z košíku kuřátka. To 
bylo radosti, to bylo skákání! Babička byla nejhodnější babička! „To 
jsou koťata májové, čtyř barev, ty chytají výborně myši; dobré jsou v 
domě. Kuřátka jsou ochočeny, a když si je Barunka naučí, budou za 
ní běhat jako psíčkové!“ povídala babička a děti se hned ptaly na to i 
ono, nic se neupejpaly, hned byly s babičkou dobří kamarádi. Matka 
je okřikovala, aby daly babičce pokoj a nechaly jí oddechu, ale 
babička zase řekla: „Přej nám tu radost, Terezko, vždyť jsme rády, 
že se máme, na děti poslechly babičku. Jeden sedí jí na klíně, druhý 
stojí za ní na lavici a Barunka stojí před ní a dívá se jí do tváře. 
Jednomu je divno, že má babička bílé vlasy jako sníh, druhému, že 
má babička scvrklé ruce, třetí povídá: „Ale babičko, vy máte jen 
čtyry zuby!“ Babička se usmívá, hladí tmavohnědý vlas Baruščin 
řkouc: „Kdyť jsem stará; až vy budete staří, budete taky jinaké!“ a 
děti to nemohou pochopit, že by ty jejich bělounké, hladké ruce 
mohly kdy tak svraštělé být jako ruce staré babičky. 
Babička si hned první hodinu srdce svých vnoučátek zcela 
osvojila, však se jim ale hned také všecka vzdala.